“…U Hrvatskoj, kao i u ostalim zemljama jugoistočne Europe, istraživanja informacijske pismenosti još su uvijek u povojima, i čvrsto vezana uz knjižnice i obrazovni sektor (Špiranec, 2017). Ta ocjena proizlazi i iz istraživačke agende u kojoj je i dalje vidljiv naglasak na funkcionalnom pristupu informacijskoj pismenosti i istraživanjima o vezi visokoga obrazovanja i potreba tržišta rada, odnosno preciznije, potreba poslodavaca: istraživanje o informacijskim kompetencijama u studijskim programima na Sveučilištu u Zagrebu (Banek Zorica and Špiranec, 2014), o očekivanjima poslodavaca (Banek Zorica, Špiranec and Ogrizek Biškupić, 2014), o zahtjevima poslodavaca od budućih radnika (Banek Zorica, Špiranec and Bušelić, 2016) i istraživanje o obrazovnim programima u svrhu postizanja zapošljivosti (Bušelić and Kovačević, 2016). Iako su ta istraživanja pridonijela bazi znanja o informacijskoj pismenosti i potvrdila razlike između obrazovnog konteksta i onoga radnih mjesta, njihov pragmatičan fokus ipak je ograničavajuće jednodimenzionalan i, kao takav, nedostatan za tranzicijska društva -i ekonomije -kakvo je hrvatsko, te je primjerenija agenda temeljena na kritičkoj informacijskoj pismenosti zbog svoje multiperspektivnosti i orijentiranosti na pitanja veze između moći i informacija, kao i individualne i socijalne transformacije (Špiranec, 2017).…”