“…En un altre ordre de coses, construccions com (3c) fan evident, per l'ascensió del clític, que s'hi ha produït una reestructuració (Ramos 2005;Mateu i Massanell 2015;Massanell i Mateu en premsa). Finalment, fragments com (3d) permeten reparar en el fet que també en català, com ja s'havia observat per al napolità antic (Cennamo 2002;Ledgeway 2003) i per a diverses llengües germàniques antigues (Shannon 1995;McFadden 2007;McFadden i Alexiadou 2010), la modalitat irreal o contrafactual afavoreix la presència d'haver, perquè, en realitat, no s'ha arribat a produir l'estat resultant (Mateu i Massanell 2015;Massanell i Mateu en premsa). En altres casos, més tardans, entrats ja en el segle XVI, els exemples reflecteixen l'inici d'un gir, encara tímid, en la selecció de l'auxiliar, primer a través de construccions híbrides, que conserven la concordança del participi amb el subjecte malgrat que aquest tret és propi de les construccions auxiliades amb ésser i no amb haver, com mostra (3e), i després en Després d'aquestes pinzellades per a situar el lector quant al procés gradual de canvi en els auxiliars dels temps de perfet, atès que és l'àmbit de recerca en què basem l'exemplificació del present article sobre metodologia de tractament de dades, en els apartats següents analitzem detalladament tres exemples que s'han adduït en la bibliografia com a mostres primerenques de penetració d'haver en el terreny d'ésser, a partir d'interpretacions que, a parer nostre, no són encertades i que es poden reconduir si se'n fa una anàlisi contextualitzada, és a dir, atenent al conjunt de l'obra i al context lingüístic en què aquesta es va produir, com ens ensenya el mètode filològic.…”