Naujosios muziejininkystės įtaka šiuolaikinio muziejaus raidai muziejumi vadinama institucija, kuri mokslo, edukacijos ir laisvalaikio organizavimo tikslais įgyja, kaupia, tyrinėja, populiarina ir eksponuoja žmonijos ir aplinkos materialųjį ir nematerialųjį paveldą (Keršytė, 2009). LR muziejų įstatyme teigiama, kad "svarbiausia muziejų veikla yra kaupti, saugoti, restauruoti, tirti, eksponuoti bei populiarinti materialines ir dvasines kultūros vertybes bei gamtos objektus" (LR muziejų įstatymas, 2010). Nors ilgai muziejai buvo suvokiami tik kaip kolekcionavimo, konservavimo ir tyrimų institucijos, XX a. pab. pradėta kalbėti, kad muziejai turi rūpintis savo socialine funkcija visuomenėje ir edukaciniais bei kultūriniais veiksniais. 1974 m. Kopenhagoje įvykusioje tarptautinės muziejų tarybos Generalinėje asamblėjoje buvo priimta rezoliucija, kurioje skelbiama, kad muziejai turi transformuotis ir keistis, atsižvelgdami į savo bendruomenės poreikius. Rezoliucijoje teigiama, kad tyrimai, eksponatų konservavimas ir išsaugojimas turi ir toliau būti tradicinės ir svarbios muziejaus funkcijos, tačiau sparčiai kintančio pasaulio aplinkybės verčia prisiimti naujų įsipareigojimų ir formų (van mensch, 1992).Šiame kontekste atsirado naujosios muziejininkystės terminas, kuris, olandų profesoriaus Peterio van menscho manymu, siejasi su kintančiu muziejaus vaidmeniu visuomenėje. visas dėmesys nuo muziejaus objektų ir kolekcijų perėjo muziejaus lankytojams ir bendruomenei. Naujosios muziejininkystės atstovai teigia, kad bet kokia muziejininkystės metodologija ar koncepcija pirmiausia turi prasidėti nuo visuomenės poreikių išsiaiškinimo.Kaip teigia P. van menschas (mensch, 1992), naujosios muziejininkystės teorija remiasi trimis pagrindinėmis paradigmomis: 1) bendruomenine